# Українське альфреско

Над шляхом, при долині, біля старого граба, \
де біла-біла хатка стоїть на самоті, \
живе там дід та баба, і курочка в них ряба, \
вона, мабуть, несе їм яєчка золоті.

Там повен двір любистку, цвітуть такі жоржини, \
і вишні чорноокі стоять до холодів. \
Хитаються патлашки уздовж всії стежини, \
і стомлений лелека спускається на хлів.

Чиєсь дитя приходить, беруть його на руки. \
А потім довго-довго на призьбі ще сидять. \
Я знаю, дід та баба - це коли є онуки, \
а в них сусідські діти шовковицю їдять.

Дорога і дорога лежить за гарбузами. \
І хтось до когось їде тим шляхом золотим. \
Остання в світі казка сидить під образами. \
Навшпиньки виглядають жоржини через тин…

**Аналіз вірша**

**Рід:** лірика.

**Жанр:** ліричний вірш.

**Різновид лірики:** філософська.

**Мотив:** розрив зв’язку між поколіннями.

Поезія збудована на різкому контрасті. Альфреско — це фреска, виконана водяними фарбами по сирій штукатурці, часто з ідилічним сюжетом.

У вірші на початку справді постає нібито ідилія традиційного українського сільського світу. Щоб змалювати його, авторка використовує відомі кожному українцеві з дитинства фольклорні образи-архетипи — шлях, долина, біла хатка, дід і баба, курочка ряба, лелека. Архетипні образи, до речі, це ті первинні образи-символи, що існують у підсвідомості кожної людини й передаються з покоління в покоління як особливо значущі.

Однак поступово в цій картині вгадуємо страшну трагедію героїв, усієї нашої нації — розрив живого зв’язку між поколіннями. У діда й баби «сусідські діти шовковицю їдять». Образ лелеки, який, за народним повір’ям, приносить немовлят, у цьому вірші стає символом нездійснених мрій подружжя, саме тому поетеса каже: «і стомлений лелека спускається на хлів». Немає кому розказувати казку про курочку рябу, «остання в світі казка сидить під образами». Трагізм ситуації підкреслює останнє щемливе уособлення: «Навшпиньки виглядають жоржини через тин».
